СЕМИОЛОГИЈА СЛИКЕ КАО МОГУЋИ ПУТОКАЗ ЗА ЧИТАЊЕ НЕВЕРБАЛНОГ ЗВУКА/МУЗИКЕ У АУДИОВИЗУЕЛНИМ СИСТЕМИМА - Ћирић, Марија (Наслеђе, 2014)
Циљ рада је указивање на могућност примене семиологије слике на просторе читања невербалног звука/музике у аудио-визуелним системима попут телевизије и филма. Разлог лежи у чињеници да теоријски приступ (филмском и телевизијском) звуку подразумева систематско позајмљивање музичког модела и да најутицајније студије дефинишу акустичка својства искључиво кроз јачину, висину, трајање и боју. Разматрање звука као музичког текста, које је у многим својим сегментима примењивано и данас, порекло има у тврдњама да сви (филмски и телевизијски) звуци поседују природу музичких тонова што није безначајно будући да се њиме може објаснити практично свака акустичка појава. А то је управо оно што не бисмо смели да чинимо. Рад музике и невербалног звука у аудиовизуелним структурама није одређен искључиво музикалним својствима те њихов квалитет не можемо сагледавати из перспективе такозване чисте музике која je стварана да би функционисала per se, неусловљена ванмузичким разлозима. Вредност (телевизијске и филмске) музике и (невербалног) звука лежи у саобраћању са сликом и нарацијом и зато је неопходно потражити нове модусе читања аудитивне слике. Стога, основна хипотеза текста јесте да одгонетање или детерминисање (звучног) објекта можемо чинити на начин на који семиологија то обезбеђује сликовним текстовима. Компарација поставки теоретичара слике (ликовне, филмске, телевизијске) и теоретичара звука јесте пут налажења не само сродних својстава двају феномена (аудитивног и визуелног), већ и продуктивних путева анализе аудитивног поља, што као резултат има развијање метода и вокабулара прикладних комплексној материјалности звука.