НЕМОГУЋИ ПРИПОВЕДАЧ - Ахметагић, Јасмина (Наслеђе, 2014)
У тексту се промишља тзв. објективно приповедање у трећем лицу Достојевсковог Двојника, које се у науци о књижевности узимало као неупитно и сматрано је најтежим задатком који је аутор савладао у писању романа о расцепу личности. Преиспитивањем нијанси приповедног гласа – нарушавање објективности и функционалности тог поступка – доказујемо да није реч о аукторијалној приповедној позицији, чиме се значајно мења досадашњи суд о вредности Двојника, те његово поистовећивање искључиво са психолошком студијом случаја. Разумевање односа јунака и приповедача од пресудне је важности за целокупан смисао и значење Двојника, на шта је, у складу са својом теоријом о полифонији романа Достојевског указао пре свега М. Бахтин, наглашавајући продирање приповедачевог гласа у свест јунака. Тиме, међутим, није у целини објашњен сложени однос приповедача и јунака, те запажањем измена приповедачевог односа према јунаку, осветљавамо овде и обрнут процес, о коме Бахтин није рекао ни реч: продор јунакове свести у приповедање, која је развијена тек у модерном роману. Иако је двојник код Достојевског фигура јунака, немогући приповедач овог романа (а немогућ је стога што се користи и свезнањем и драматизованим гласом, и поистовећивањем са перспективом главног јунака, а фокализација поступно прелази из нулте на променљиву, док дистанца у односу на јунака константно варира) далеки је претходник двојника као фигуре аутора, коју ће развити тек 20. век.