ТОНАЛНОСТ КАО ПАРАДИГМА: ДВА ТИПА МУЗИЧКОГ ИЗРАЗА МИЛАНА МИХАЈЛОВИЋА У ДЕЛИМА ИЗ ОСАМДЕСЕТИХ И ДЕВЕДЕСЕТИХ ГОДИНА ХХ ВЕКА - Вујошевић, Невена (Наслеђе, 2013)
Рад прати и указује на два типа музичког израза Милана Михајловића (1945) присутног у делима из осамдесетих и деведесетих година ХХ века. Несумњиво тоналне провенијенције, музички израз овог композитора заснован је на структурама Скрјабиновог лествичног низа, али и на специфичним обележјима композиторовог индивидуалног стила успостављеног још у раним осамдесетим годинама прошлог века. Композиције из деведесетих година ХХ века, међутим, и поред свих задржаних карактеристика композиторовог индивидуалног стила из претходне деценије стварања, показују један посве другачији, специфичан однос према традицији. Обраћајући јој се на нивоу постмодернистичког рада са узорком, моделом и узором, Михајловићева тоналност поприма нове димензије. Успешним интегрисањем различитих музичких прошлости, његова тоналност и даље бива заснована на структурама Скрјабиновог лествичног низа, уз присуство читавих тоналних комплекса унутар музичког тока који неретко одражавају и обрисе тоналитета стандардних функционалних односа XVIII и XIX века. И даље у статусу парадигматског, Михајловићеву тоналност спецификују и веома присутни елементи импресионистичког стилског проседеа. Показна анализа обухвата шест композиторових остварења насталих у периоду од 1986–1996. године: Багателе (1986), Три прелида (1986-1989), Елегија (1989), из осамдесетих година, и дела Мала жалобна музика (1990), Мементо (1993) и Силенцио (1996), из деведесетих година ХХ века.