ПАНОПТИКОНИ И СТАКЛЕНА ЗВОНА - Банчевић, Ивана (Наслеђе, 2009)
Рад се бави лудилом као начином изопштавања непожељних у романима Лет изнад кукавичјег гнезда (1962) Кена Кејсија и Стаклено звоно (1963) Силвије Плат, при чему су примери из романа Врли нови свет (1932) Олдоса Хакслија и госпођа Даловеј (1925) Вирџиније Вулф коришћени као потпора основној тези. Осим што системи користе лудило као оптужбу, назире се и тенденција појединаца да се лудилом служе како би побегли из „неподношљиве реалности“. У роману Лет изнад кукавичјег гнезда као претња систему представљени су мушкарци у које систем није успео да угради пожељно понашање зато што се нису довољно дуго задржали ни у једној од предвиђених и обавезних институција: школи, војсци, браку... С друге стране у роману Стаклено звоно у фокусу су жене које доживљавају кризу идентитета зато што, упркос свим институцијама кроз које пролазе и у којима их уче некритичком прилагођавању, не могу да прихвате унапред одређене друштвене улоге и стандарде „успеха“. Оба романа представљају студије живота на западу где се отуђеност (у смислу другачијег, неконвенционалног мишљења и начина живота) не толерише, већ маргинализује и тумачи као лудило, како то судбине ликова, попут Поглавице и Мек Марфија у Лету изнад кукавичјег гензда, или Естер у Стакленом звону, показују. Претеча ових ликова је Хакслијев Дивљак Џон, из романа Врли нови свет. И животи појединих уметника такође потврђују исти модел. У анализи су, као теoријски оквир, коришћени ставови Мишела Фукоа и психолога Алис Милер.