ВИЗАНТИЈСКА РЕНЕСАНСА КАО ПРЕВАСХОДАН ТЕМЕЉ ИТАЛИЈАНСКЕ РЕНЕСАНСЕ - МАНОЈЛО ХРИСОЛОРАС У ФИРЕНЦИ - Милошевић, Предраг (Наслеђе, 2009)
Утицаји византијских научника на развој хуманистичких изучавања (studia humanitatis), метафизике, патристике и науке, као и на италијанску ренесансу најизразитији су били у раздобљу од 1361. до око 1531. тих стотину и седамдесет година изравног дејства научника избеглих из Византије на развој италијанског хуманизма и мисаоности у тој земљи европског запада, нарочито снага њихове улоге и степен њиховог доприноса, ретко су били предмет систематичних анализа посвећених много сложенијим равнима тог питања. то, када се ради о односу европског углавном римокатоличког и протестантског запада према европском право славном истоку, нажалост, није изненађујуће. У чувеној књизи Г. Фојгта (G. Voigt) на немачком језику, оживљавање класичне антике, објављеној 1859, годину пре књиге Ј. Буркхарта (J. Burckhardt), цивилизација ренесансе у Италији, назначено је да је оживљавање занимања за грчка учења било кључ италијанског ренесансног оживљавања класичне антике. И раније, у седамнаестом и осамнаестом столећу, на европском западу уобичајено је било виђење да су ви зантијски научници били ти који су, избегавши из своје отаџбине пред турским заузимањем Константинопоља 1453, покренули велики замах италијанске ренесансе. Остављајући по страни сада очигледне чињенице да су исељени грчки научници, чак и они формата Манојла крисолораса, у Италији били делатни много пре 1453, те да се најважнији средњевековни окршај италијанских и византиј ских интелектуалаца десио већ 1438-39. на сабору двеју хришћанских цркава у Фиренци, та хипотеза пропушта чак и да размотри могућност, свуда прихваћену као исправну, да је то, а не унутрашња збивања у италијанском друштву, најраније италијанске хуманисте окренуло ка обнављању свести о значају класичне грчке учености. Другим речима, све већа самосвест средње класе у италијанском друштву, унутар склопа префињенијег урбаног окружења, била је изнад свега та која је оне који су постали хуманисти подстрекла да у грчкој учености виде потврду, чак оправдање за световни начин живљења који се тада јављао у италијанским градовимадржавама. У списима античких грчких и латинских класика ти хуманисти су видели усавршене узоре вредне подражавања, а за сопствено све сложеније урбано друштво и културу.