НЕУСПЕХ РИТУАЛНО-МИТСКОГ ОБРЕДА ИНИЦИЈАЦИЈЕ У ДРАМИ ЕДВАРДА ОЛБИЈА КОЗА ИЛИ, КО ЈЕ СИЛВИЈА? (ПРИЛОЗИ ЗА ЈЕДНУ ДЕФИНИЦИЈУ ТРАГЕДИЈЕ) - Матовић, Тијана (Наслеђе, 2014)
Овај рад за предмет анализе узима провокативну драму америчког драмског писца Едварда Олбија Коза или, ко је Силвија? (Прилози за једну дефиницију трагедије) (2002), са циљем да испита односе које путем ње Олби успоставља са традиционалним наслеђем трагичког жанра. У митопоетском кључу, ослањајући се превасходно на концепцију ритуала прелаза коју је уобличио Виктор Тарнер, Коза се проматра као потенцијална реинтерпретација ритуално-митског обреда иницијације са освртима на теорију мономита Џозефа Кембела. Користећи увиде Линде Хачн у пародију као постмодернистичку технику улажења у окршај са позитивистичко-хуманистичком заоставштином књижевности, указује се и на Олбијево поигравање са традицијом и језиком путем метатеатралности, метатекстуалности, интертекстуалности, пастиша, и иронизованог дискурса. У оквирима наведене интерпретације, главни протагониста Козе, Мартин, указује се као трагички лик заробљен у лиминалној (средишњој) фази иницијацијског обреда, из које не може изаћи будући да је ре-интеграција у савремено друштво оптерећено идеологијама које партикуларизују човеково јединство са светом непожељна. Олби заиста пружа једну нову дефиницију трагедије својом драмом Коза, указавши на неуспех pharmakos-а, односно жртвене животиње која се уопштава на ниво трагичког протагонисте, да данас изазове катарзу на сцени – она се преноси у публику, која са нелагодом напушта позориште. Као и у његовом целокупном опусу, Олбија и у овој драми интересује првенствено тема љубави, како њен опстанак у савременом добу, тако и њена многострука обличја и трансформативни потенцијал у човековом животу. Проблематизујући табу, он нас суочава са нама сâмима у жељи да подстакне почетак самоспознаје и осећање интегралне повезаности једних са другима, да пробуди везу са прошлошћу коју смо жртвовали боговима савремене цивилизације.