СУБЈУНКТИВНЕ РЕЛАТИВНЕ КЛАУЗЕ У СРПСКОМ И БУГАРСКОМ ЈЕЗИКУ - Јанић, Александра (Наслеђе, 2014)
Предмет овог рада су субјунктивне релативне клаузе у српском и бугарском језику. Циљ нам је да представимо специфичности српских субјунктивних конструкција као номиналних модификатора у поређењу са оним у бугарском, чиме се добија потпунији увид у понашање субјунктивних релатива у словенским језицима балканског језичког савеза. Закључили смо да је у бугарском шира дистрибуција субјунктивних релатива који садрже субјунктивни маркер да (односно спој релативизатора и да) и да су у мањој мери зависни од семантичких фактора него у српском. Наиме, бугарски у већем степену захтева слагање по субјунктивности – у њему није довољно да питање, или, на пример, глагол аквизиције из управне реченице маркирају субјунктивност и оне зависне, него ипак траже да је зависна експлицитно маркира (везником да као субјунктивним маркером након релативизатора). Уз то, чини се да српски има јачу субјунктивност потенцијала, футура и сличних морфосинтаксичких категорија које нису примарно субјунктивне, али суштински носе субјунктивност, те ју је могуће постићи и употребом ових глаголских облика у релативној клаузи уведеној релативизатором.